V glavni vlogi
POIROT Agathe Christie
SMRT NA NILU
Scenarij
Igrajo še
Producentka
Režija
Žal mi je. -Je že dobro, dragi.
Ne morem verjeti, da so to storili. -Vem.
Vse, česar se dotaknem. . . -Ne smeš tako razmišljati.
Drug drugega imava in življenje je pred nama.
Brez ficka sem, Jackie. Kakšna prihodnost je to?
Nekaj sem prihranila, kar bo za nekaj časa zadostovalo.
Se bom že česa domislila. Obljubljam, ljubi moj.
Ljubiva se in to je najpomembneje.
Smola se je je držala. Ko sva se šolali v Parizu,
je njen oče pobegnil z drugo, mati pa je izgubila ves denar.
Jackie je ostala brez ficka. Ni mi jasno,
kako se je sploh prebijala zadnja leta.
Stavim, da nekaj hoče. -Ponudila sem ji pomoč,
a ni hotela niti slišati. -Ko prijatelji preživljajo
hude čase, se jim mora človek preprosto odpovedati. Grozno.
Vznemirjena je bila slišati. A takšna je od nekdaj;
to je njena latinska kri. -Fanta sta se vrnila
s pohajkovanja. -Videti je, da sta si s Timom blizu.
Se dogaja kaj, česar ne vem? -Sveta nebesa, ne.
Edina ženska v življenju Tima Allertona je njegova mamica.
Pa tudi sicer za moj okus preveč dramatizira.
In dobri lord? Še vedno hrepeni po tebi, mar ne?
Ni tak tip. -Govorice pravijo, da sta na pol poti k oltarju.
Ne. Ne še. Nikoli. Sploh pa ne z njim.
Ampak ljubica, saj se vendar valja v denarju.
Jaz tudi.
Božansko. Stavim, da je vredna več od tele hiše.
Videz in denar. Saj ne vem, kako te imam sploh lahko rada.
Ljubica, ti nikogar ne maraš. -Ne? No ja. -Da.
Gdč. de Bellefort pride na večerjo. -Hvala, Louise.
Kaj pa ji je? -Njen pošastni fant
ima težave z zakonom. Pomisli, prosila me je,
naj zanj položim varščino. Seveda sem odklonila
in dejala, da je zapor zanj najprimernejši kraj.
Bo že prebolela. -Dovoli.
Sprašujem se, kaj hoče Jackie.
Zaročena sem. -To je torej. S kom?
Ime mu je Simon Doyle. Velik otrok je
in čudovito nezapleten. Delal je v Cityju.
Zdaj, ko zmanjšujejo število zaposlenih,
je ostal brez službe. Linett, kar umrla bom,
če se ne bova mogla poročiti. -Si pa res zatrapana.
Ko sem slišala, da si kupila to posestvo, sem pomislila,
da boš potrebovala oskrbnika. Simon bi bil idealen.
Zaljubljen je v podeželje in ve vse o nepremičninah.
Če ne boš zadovoljna z njim, ga lahko kadarkoli odpustiš.
Prosim, vzemi ga. Vedela sem, da mi ne boš odrekla.
Na poročno potovanje si želiva v Egipt.
Sprehod med sfingami s človekom, ki ga ljubiš.
Je lahko kaj bolj romantično? -Pa ga pripelji.
Pravzaprav je že tu. -Kaj?
Za primer, če bi privolila. Všeč ti bo.
Simon.
To je Simon Doyle. To pa Linnet Ridgeway,
najčudovitejša prijateljica, na katero dekle lahko sploh upa.
Mar ni to ljubko?
EGIPT TRI MESECE POZNEJE
Mar ni tisto Hercule Poirot?
Misliš pritlikavca, ki drobenclja po stopnicah?
Nisi ravno prijazen.
Le kaj počne tu?
Kako rada bi plesala. -Kdo na tem svetu
bi hotel plesati s tabo? -Morda pa, če bi. . .
Prašiči znali letati. Ne pozabi, zakaj si tu.
Da sem pri roki, sestrična Marie. -Natanko tako.
Potem ko pripraviš posteljo, mi lahko postrežeš
z jajčnim likerjem.
Menda ne boš postal čemeren. Več mladih bi moralo biti tu.
Čemu neki? -Gotovo bi ti bilo ljubo, če bi bila Joanna tu.
Nikakor. Malo mi je mar, če je nikoli več ne vidim.
Joanne ne potrebujem, dokler imam tebe. -Dragec.
Ljubi bog, si videla? -Ne tako naglas.
Lahko bi mu bila mati. -Saj tudi je.
Na zrak moram.
Hvala.
G. Poirot.
Madame. -Salome Otterbourne. -Očaran sem.
Oh, ta galska galantnost. Francozi ste vsi enaki.
Belgijec sem, madame. -Spraševala sem se,
če bi hoteli z menoj na pot pod žaromete.
Pot? -Vem, počakati bi morala, da me vi povabite plesat.
Ampak dandanes je vse bolj svobodno.
Veste, bila sem velika podpornica sufražetk.
Ste tu poslovno? Obstajajo mračne zadevščine,
ki jih je treba spraviti v red? -Ne, brezdelju se predajam.
Bistveno je, da smo se rešili januarskega Londona, mar ne?
Ubogi človek. Ga že ima v krempljih.
Jaz pa študiram lokalni kolorit.
Zgodba moje nove knjige, Sneg na puščavskem pesku,
se odvija v teh krajih. Seveda bo požela navdušenje,
kljub vsemu pa mi ni jasno, zakaj se vsi tako boje seksa.
Zvezdi večera. -Misliš, da premore vsaj kanček sramu?
Ne bodi staromodna. -Čedna pa je, priznam.
Linnet Doyle je v Angliji edina dedinja,
ki ni videti kot možača.
Pozdravljen, Andrew. -Čudovita si. Kar za menoj.
Kaže, da so nocoj v Egiptu vsi, ki kaj pomenijo.
Brez dvoma so jih privabili lonci mesa.
Se spominjaš Simona? -Da.
Neverjetno, kaj?
Milijonska nezaposlenost, ne bo dolgo, ko bo v Nemčiji
oblast prevzel norec, mi pa beremo le o razvajenki,
ki je prijateljici prevzela zaročenca.
Nekateri ljudje imajo vse.
Odvisno od tega, kaj se vam zdi vredno imeti.
Pozdravljen, Simon. -Zdravo, kako si? -Čudovito.
Pozdravljen, Tim. -Linnet, očarljiva si.
To je Andrew Pennington, moj ameriški upravitelj.
V Kairu sva naletela nanj. -Naključje, da je kaj.
Mama, prepričana sem, da bi g. Poirot rad počil.
Prav ima. Moj želodec nikakor noče prebaviti večerje.
Zatorej, če dovolite. . . -Vsekakor, gospod.
A kmalu nasvidenje. -Nasvidenje.
Linnet!
Kako čudovito presenečenje.
Kar ne nehava se srečevati, mar ne?
Pozdravljen, Simon. Malce utrujen si videti.
Te ona izčrpava?
Na kratko ga drži, ljubica. Spolzka riba je.
Se vidimo.
Je vse v redu?
Gospodična. -Upam, da vas mati ni izčrpala.
Nikakor. -Vem, kako zna biti naporna.
Linnet Doyle je zelo lepa, mar ne? -Da, gospodična.
In zelo bogata. Seveda sem brala o njej
in videvala njene fotografije. A v resnici je še bolj čedna.
Še nikogar nisem tako zasovražila na prvi pogled.
Ves tisti blišč. . . -Pa ne v njenem primeru.
Življenje ni pravično, g. Poirot.
Je bilo do vas nepravično? -Saj ste spoznali mojo mater.
G. Poirot. Ne bi vas hotela motiti,
a nadvse rada bi se pogovorila z vami.
Na uslugo sem vam. -Morda veste, kdo sem?
Zelo dobro. -Naravnost bom povedala:
Sem žrtev neznosnega zasledovanja.
Zasledovanja? Ste lahko bolj natančni?
Preden sem spoznala soproga, je bil zaročen
z mojo prijateljico Jacqueline de Bellefort.
Ker se nista ujela, je zaroko razdrl.
Žal je ona to težko sprejela. Iz čiste zlobe se je odločila,
da nama bo povsod sledila. -Če prav razumem,
sta tu na poročnem potovanju. -Tako je. Prvič se je pojavila
v Benetkah, nato v Brindisiju, pa v Kairu, zdaj pa je tu.
Nekdo jo mora ustaviti. -Pravico ima biti kjerkoli.
Mar niste videli, kako se je malo prej vedla?
Da, a ni vam grozila ali vas poškodovala.
Očitno je užaljena. -Če namigujete,
da sem prijateljici ukradla zaročenca, se motite.
Res ga je ljubila, a čustva niso bila obojestranska.
Še preden sva se spoznala, je vedel, da je storil napako.
Pa ni bilo trenutka, ko ste se zavedli, da imate izbiro?
Vse imate, vaša prijateljica pa je imela samo njega.
Oprostite predrznosti, a zdi se mi, da vas muči krivda.
Je ne bi vsaj skušali spraviti k pameti? -Na počitnicah sem.
Prepričana sem, da se lahko kako dogovoriva.
Ne, madame. Prepričan sem, da se ne moreva.
Oprostite. -Grozila je, da naju bo ubila.
Res pa je, da že od nekdaj rada dramatizira.
Najbrž ste videli predstavico. -Da, gospodična.
Zaneslo me je. Tukajšnji martini je močan.
Pokopljite svoje mrtve. -Vas pošilja ga. Doyle?
Ste že na njenem plačilnem seznamu? -Predlagala je,
a sem zavrnil. Na prihodnost morate misliti.
To bi ji bilo všeč. -Na vas mislim.
Vse življenje je pred vami. -Simon je moje življenje.
Vem, da ste ga ljubili. . . -Ljubila sva se, g. Poirot.
Linnet je bila moja najboljša prijateljica. Kako je mogla?
Za to sta potrebna dva. -Natanko je vedela, kaj počne.
On pa ji je nasedel. Najbogatejša ženska
v Angliji je, ni čudno, da je izgubil glavo.
Sem sva nameravala priti na poročno potovanje.
Ljubi me, g. Poirot. -Tudi zdaj?
Ne, zdaj ne. Zdaj me najbrž sovraži.
Čedna, mar ne?
Kar dobro streljam. Oče me je naučil.
Priznam, pomislila sem, da bi jo uporabila.
A sem si premislila. Zabavneje je, če jima sledim.
Ko že mislita, da sta se me otresla,
se pojavim kot duh na banketu. -To se mora končati.
Naj jima dovolim, da se kar tako izmažeta?
Ne odpirajte srca zlu. Če to storite,
ne bo več poti nazaj. -Vse mi je vzela, g. Poirot.
Hočem, da trpi. V glavo ji želim nameriti pištolo
in počasi sprožiti. Moj bog, kako se bojim.
Kaj pa je? -Tamle nekdo posluša.
Nikogar ne vidim. . . -Najbrž so že šli.
Ne morem storiti, kar me prosite.
Dobro juro. -Dobro jutro, g. Doyle.
Kako je madame? -Povsem izčrpana je.
Malce bo še zadremala. Sestradan sem.
Čudovito, da tudi tu strežejo angleški zajtrk, mar ne?
Ste uspeli govoriti z Jacqueline. . .
Z gdč. de Bellefort? -Da.
Vam jo je uspelo spraviti k pameti? -Na žalost ne.
Spodobna dekleta se tako ne vedejo. Tepko dela iz sebe
in se igra z Linnetinimi živci.
Kako pa je z vašimi živci? -Najraje bi jo zadavil.
Med nama, gospod. Izdelal sem načrt.
Razglasil bom, da z Linnet ostaneva tu še nekaj dni,
v resnici pa jutri odideva na križarjenje po Nilu.
Pod lažnimi imeni seveda. -Vsekakor. -Videti bo,
kot da greva le na izlet, postrežnica pa poskrbi
za prtljago. Na krov bova skočila v zadnjem trenutku.
Ko Jacqueline ugotovi, da se ne bova vrnila,
bo že prepozno. Kaj pravite?
Ni neumna, gospod. Bomo videli.
Tudi sam grem na križarjenje. -Res? -Da.
Pa menda ne zaradi naju? -Nikakor.
Vedno načrtujem vnaprej. Tako človeku
uspeva v življenju, mar ne? -Najbrž res.
Kdo je gospod? -Pennington, Linnetin upravitelj.
Po naključju sva ga srečala v Kairu. Kar vrglo ga je,
ko je izvedel, da je poročena. Bi se nama pridružili?
Ne, a vseeno hvala. -Prijetno je klepetati z vami.
Zdaj pa moj želodec že hlepi po ledvičkah.
Ni tisto najin kovček? Misliš, da bo vse v redu?
Dobrodošli na Karnaku.
Oprostite. -Pazite malo.
Proč! Naj se ne dotikajo prtljage. Ne umivajo se.
Saj to je plavajoča grobnica! Ne rini me v morje!
Črna luknja Kalkute.
Čudovito je. -Kje je ostala prtljaga? -Nosači jo imajo.
Hvala.
Gospodična.
Človeka tu prevzame, se vam ne zdi?
Nekakšen nemir, ki se mu ne more upreti. -Da.
Pojma nisem imela, da gresta tudi onadva.
Nebeško je, dragi.
Ljubica! Mislila sem, da sta ostala v hotelu.
Prepričana sem da se bomo krasno imeli.
Zavrnili ste pomoč, pa poglejte, kaj se zgodi.
S tem nimam ničesar. -Kako je izvedela,
da bova na ladji? -Če namigujete...
Ničesar ne namigujem. A nekaj vam povem:
Vsi me sovražijo. Obkrožena sem s sovražniki.
Kako nekateri čudno gledajo. Pa po vsem,
kar sva storila zanje. G. Poirot.
Madame. G. Allerton.
Mi pomagate povezati imena z liste potnikov z obrazi?
Dr. Bessner denimo. -Tamle je, madame.
Trebušnik s pobrito glavo in Bismarkovimi brki.
Nemec, brez dvoma. -Kolikor vem, je Avstrijec.
Švab pač. -Po metodi izločanja bi dejala, da je mladenič
čemernega videza g. Ferguson. -Napredno misleč človek.
Bolj fanatični boljševik.
Tam pa je nekdo, ki se ga ne bi branila. -Mati!
Brezobzirna čeljust. In izjemno bogat,
kot večina ljudi tukaj. Jojmene, kako je grda.
Kot bi jo izkopali iz zemlje.
Madame. -Ta pa ve, kako je treba vstopiti.
Lahko noč, gospodična. -Lahko noč, g. Poirot.
Vas je presenetilo, ko ste me zagledali tu?
Bolj užalostilo kot pa presenetilo.
Izbrali ste izjemno nevarno pot.
Dvomim, da bi se zdaj obrnili, tudi če bi mogli.
Človek mora slediti svoji zvezdi.
Ljubezen ni vse.
Pač, seveda je.
Pa saj gotovo veste. Prepričana sem, da razumete.
Grozno je, gospodična.
Vse tisto, kar sem zamudil v življenju.
Lahko noč, g. Poirot. -Lahko noč.
Gdč. Robson, mar vaša družabnica ne pride na kopno?
Sestrična Marie mora zelo paziti na svoje zdravje.
A ljubeznivo je dejala, da me za nekaj časa lahko pogreši.
Kako velikodušno od nje. -Vsekakor.
Čudovita je, da me je vzela s seboj na to potovanje.
Res imam srečo. Od nekdaj sem sanjala o potovanjih.
Osupljivo je.
Mar ni neverjetno, kaj vse lahko ustvari človek?
Ljudje so umirali, ko so tole gradili.
Bi raje videli, da bi ne bilo sfing, grobnic in svetišč?
Pomembni so ljudje, ne kamenje.
Čemu so sploh služile? -Nikoli nisem razmišljal.
Morda namesto vrtnih škratov.
Dober poskus, Simon, a si udaril mimo.
Sfinge so bile pošasti iz grške mitologije
z žensko glavo in levjim trupom.
Nočeta vedeti? Popotnikom so zastavljale uganke.
In ubile vsakogar, ki je odgovoril napak.
Tule podpiši.
To pa je najemna pogodba za stanovanje na 5. aveniji.
Da. -Še tule podpiši.
Vse je v redu. -Verjamem, a vendarle želim vse prebrati.
Še nikoli nisem bral pravnega dokumenta.
Skrajno zanikrno od tebe. -Vse je jasno, draga.
Le veliko pravniškega žargona je.
Vselej se samo podpišem na črtkano vrstico.
To pa utegne biti tvegano. -Če boš tako nadaljevala,
bomo tu ves dan. -Opraviva to pozneje.
Dobra misel, kajti tu zgoraj je grozovito vroče.
Kod pa hodiš? -Žal mi je, a nisem ga mogla najti.
Res si brezupno bitje. -Včasih sem prav neumna.
Vsekakor. -Revijo si pozabila.
Čemu služi takšno vedenje? Ali pa tista bogata smrklja;
podpiše nekaj dokumentov, potem pa mora k počitku,
ker je tako grozovito vroče. -Ste vi drugačni, g. Ferguson?
Ljudem odpiram oči. Vsekakor pa ne blodim naokrog
brez cilja kot kak nadutež. In zakaj ste vi tu?
Na počitnicah sem. Pa vi? -Tukajšnje razmere preučujem.
G. Poirot. -Madame. -Oprostite. Zibanje je krivo.
Nikakor ne ujamem koraka ob vsem tem pozibavanju.
Morda bi bilo najbolje. . . -Kje je tisto nesrečno dekle?
. . .če greste kar nazaj. -Ure sama prenašam trpljenje.
Upam, da se ne potapljamo. Strahotna je misel,
da te bodo grizljali vahnje in krapi.
Tu zunaj je malce prenevarno. Utegnili bi pasti čez krov.
In končala bi v Neptunovih rokah.
A prekrita s turi kot stara čarovnica.
Brez dvoma ste bili prijetno presenečeni, ko ste naleteli
na Linnet Doyle in ugotovili, da je poročena. -Prav zares.
Pravzaprav mi je pisala o tem, a me pismo ni doseglo,
ker sem na Carmanicu že odplul iz New Yorka.
Kakšna sreča, da ste imeli s seboj vse njene dokumente.
To pa res ni vaša stvar. A ko jih že omenjate:
ponje sem poslal, ko sva se srečala.
Zdaj pa mi oprostite.
Boginjo Hator so pogosto upodobili kot krilato kravo,
ki je dala življenje vsemu svetu.
Ta pa je bila zaposlena. -Marsikdo jo zamenja z Izis,
ki jo je čudežno oplodilo seme lastnega sina.
Kaj takega! -Cornelia!
Oprostite.
Postavno dekle. Takšne so mi všeč.
Bomo videli še kaj piramid? Mislila sem,
da jih je v Egiptu vse polno.
Izginite, dovolj ste dobili. Stran, nadloge male.
Kako čudovit način, da se te spominjajo.
Morda pa dam eno zgraditi.
Tudi ti bi bil lahko pokopan v njej.
Domačini vsekakor imeli dovolj snovi za pogovor.
Moj bog.
Ste ranjeni?
Človeka res prevzame. Bohinja Hator
je bila čudovita ženska s kravjo glavo.
To je bolje, kot pa biti krava z glavo čudovite ženske.
Ta kraj je prepoln takšnih zgodovinskih zanimivosti.
Mislil sem. . . -Da, gospod. Vem, kaj ste mislili.
Oprostite, ne razumem vas, gospod.
Sem vas potegnil, Poirot? Kakšna se vam zdi preobleka?
Polkovnik Race! Saj ne morem verjeti očem. Kako ste?
Sedalo imam odrgnjeno, bolhe me grizejo, sicer pa je dobro.
To pa je veliko presenečenje, da vas srečam tu.
Rešiti je bilo treba težave z nemirnimi domačini
in čudnimi umori. Očarljiva obleka. -Hvala.
Vsekakor mi morate povedati ime vašega krojača. -Da.
Kam ste namenjeni? -Z vami, po reki navzgor.
Mar ne potujete z vladnim parnikom?
V normalnih okoliščinah že, a ko sem izvedel, da ste tu,
sem pomislil, da bi bilo tako veliko bolj zabavno.
V vaši bližini se vedno kaj dogaja. -Zdi se mi,
da se je že začelo dogajati. -Odlično.
Gdč. Robson. -Kod pa hodiš?
Nenavadno zadihana si in popackana.
Žal mi je, sestrična Marie. Zunaj sem bila. . .
Kaj si storila z mojim ogrinjalom?
Naj ga poiščem v kabini? -Saj ga ni tam. Po večerji
sem ga imela in od tedaj se nisem ganila od tod.
Mar ne, dr. Bessner? -Tako je ga. Van Schuyler.
Na tistem stolu je bil, zdaj ga pa ni.
Pomislila sem, da si ga vzela ti. -Bojim se, da ne.
Podaril mi ga je grof von Mecklenburg.
Ga. Van Schuyler, gdč. Robson.
Lahko noč.
Lahko noč, gospodična. -Utrujeni ste videti.
Res je. Vročina bo kriva. Lahko noč.
Ljubezen je najslajša stvar. . .
Cornelia, pridružite se mi.
Ste se odločili ostati pokonci vso noč? -Ne, ne.
Samo ni mi še do spanja. Noč je tako čudovita.
Res je lepa, mar ne? ldealna za mladoporočence.
Dva velika gina. -Zame ne. -Tiho.
Najine točke, Simon. -Oprosti. Dobila sva. . .
Ni grd, kaj pravite? -Oh, ne bi vedela. . .
Previden naj bo, kajti tod se smukajo požiralke moških.
Nenadoma sem postala zelo utrujena.
Pa tudi ozračje postaja neotesano.
Da, v posteljo bo treba.
Greš, Simon? -Samo popijem še.
Saj še nisva dobili pijače. -Ne.
Dekleta moramo držati skupaj.
Prečudovito. -Hvala.
Na ljubezen, na poroko in kar je še takih reči.
Vse mi povejte o sebi.
Saj ni veliko povedati. Živim doma, v Connectucutu,
v majhnem kraju, ki se imenuje Bellfield.
Prvič sem v Evropi in uživam vsako minuto.
Nadaljujte. -Živim z materjo, katere zdravje je na žalost
malce šibko. Zelo slabo spi, pa tudi teka nima.
Kak dan poje sadež ali dva, spet drugič pa le žitarice.
Kar nadaljujte. -Da, sama ušesa so nas.
Res moram v posteljo. -Nikar. Še več bi rada slišala.
Saj ni ničesar več. -Prosim.
Obožujem umetnost, hodim na tečaje,
kjer izdelujemo glinene lonce.
Slišati je zabavno. -Pozvoni, Simon.
Polnoč je mimo. -Pijačo potrebujem.
Dovolj si spila. -Pa kaj potem?
Na zrak grem. -Da, čas je. -Ne odhajajte, Cornelia.
Simon se boji, da bi vam povedala
svojo življenjsko zgodbo. -Pojdi v posteljo, Jackie.
Škandala se bojiš, mar ne? Hočeš, da se vedem spodobno.
Mar tako, kot si se ti do mene? Res misliš,
da jo boš tako poceni odnesel? -Pijana si.
Rekla sem, da te bom ubila. Pri bogu, resno sem mislila.
Gdč. de Bellefort! -Ustrelila te bom kot psa, kar tudi si!
G. Ferguson!
Nisem. . .
Ferguson, nekdo prihaja. Recite, da je bila nesreča.
Nič ne skrbite. Majhna šarada.
Igra, zabava. -Razumem.
Ne verjamem, da je slišal še kdo.
Bilo je, kot bi počil zamašek. -Kaj sem storila?
Vse bo dobro. -Odvedite jo v kabino.
In ne puščajte je same. -Jaz bom ostala pri njej.
Pokličite dr. Bessnerja. -Ubila se bom.
In prosim, moji ženi niti besedice o tem.
Ljubi bog, kaj če izkrvavi do smrti?
To se ne bo zgodilo.
Pustita me, utopila se bom! -Prekleto veliko bi pomagalo.
Po dr. Bessnerja stopim.
Veste, koliko je ura? -Vašo pomoč potrebujemo.
Nekaj se je zgodilo.
Sveta nebesa!
Slabo je. Kost je zlomljena in izgubili ste veliko krvi.
G. Ferguson, v mojo kabino ga morava odnesti.
Previdno.
To je največ, kar lahko storim.
Junaško ste se držali, prijatelj.
Dal vam bom nekaj, kar vam bo pomagalo zaspati.
Je kdo obvestil gospo Doyle? -To lahko počaka do jutra.
Ne krivite Jackie. Jaz sem kriv.
Vedel sem se kot lopov. Ni vedela, kaj počne.
Utegne si kaj storiti.
Nekdo mora ostati z njo. -Gdč. Robson je pri njej.
Dobro.
Pištole ne moremo kar pustiti ležati tam.
Stevard jo bo našel. -Ponjo grem.
Izginila je. -Ste prepričani?
Da. Ko ji je padla iz rok, jo je brcnila pod stol.
Sam sem videl. Zdaj pa je ni tam.
Le kdo bi jo utegnil vzeti?
Naprej.
Ljubi polkovnik. Mar ni čudovito jutro?
Bojim se, da so nekoga ustrelili.
Koga? -Linnet Doyle. Sinoči. V glavo.
Od blizu je bila ustreljena. Vidite ožganine na koži?
Da. -Ni se branila. Ustrelili so jo med spanjem.
Čas smrti? -Vsekakor je mrtva 6 ur,
več kot 8 zagotovo ne. -Bilo je med polnočjo in drugo.
Vas smem vprašati, po čigavem pooblastilu poizvedujete?
Kapitan me je prosil, naj prevzamem zadevo,
dokler ne pristanemo. Torej je vse uradno.
Polkovniku smo na uslugo. -Kaj naj bi tisto pomenilo?
Videti je preprosto. Ko je umirala, je s svojo krvjo
napisala začetnice morilca: Jacqueline de Bellefort.
Mlada dama mi je pred manj kot tednom dejala,
da bi ji najraje namerila pištolo v glavo
in počasi sprožila. -Je njen soprog v sosednji kabini?
Zdaj spi v moji. -Je preživel noč pri vas, dr. Bessner?
Ja.
Očitno niste slišali. Tudi njega so sinoči ustrelili.
Kaj? -V nogo. -Bi morala še o kom
kaj vedeti? -To je vse.
Gdč. de Bellefort se je razburila
in ga, opogumljena s pijačo, ustrelila.
Ubogi mož je negiben. -Potem je šla v kabino.
Linnet Doyle in ustrelila še njo.
Nemogoče. Histerična je bila. G. Doyla je skrbelo,
da bi si ne bi česa storila, zato je gdč. Robson
pri njej ostala vso noč. -Kdo je odkril zločin?
Njena služkinja, gdč. Bourget.
G. polkovnik, moja pisarna je pripravljena. -Hvala.
Pa bodite kar se da diskretni. -Po tem slovimo, prijatelj.
Vsekakor. -Z Doylom moramo govoriti. Pravite, da še spi?
Zelo močno uspavalo je dobil. Predlagam,
da najprej pozajtrkujem, potem pa bom sam presodil,
če ga že kaže prebuditi. -Hvala, doktor. -Polkovnik.
Opolnoči je bila torej madame Doyle živa in zdrava.
Da, pospremil sem jo do njene kabine.
Kdo je ostal v salonu? -Doyle, gdč. de Bellefort,
gdč. Robson in jaz. -In kaj ste počeli?
G. Ferguson je bral revijo, jaz sem vezla,
gdč. de Bellefortt pa je. . . -Pila. -Da. -Kot žolna.
Skušala sem oditi, a me je prisilila ostati.
Neprijetno je postajalo. G. Ferguson je šel na palubo.
Precej zadušljivo je bilo. -Potem je gdč. de Bellefort
izvlekla pištolo in g. Doyla ustrelila v nogo.
G. Doyle je prosil, naj se ne razburjamo.
Enemu od stevardov je g. Ferguson rekel,
da je šlo le za igro. Potem je začela gospodična jokati
in odvedla sva jo v kabino, kjer sem jaz ostala,
g. Ferguson pa je stopil po dr. Bessnerja.
Kdaj je bilo to? -Ne vem. -Okoli 20 minut po polnoči,
kajti ob pol enih sem šel lahko končno spat.
Ste prepričani, da ni zapustila kabine? -Povsem.
Torej pred 20 minut po polnoči ni mogla ustreliti gdč. Doyle.
Kako dolgo ste ostali pri njej? -Vso noč.
Niti enkrat se ni prebudila. Najbrž zaradi pijače.
Torej je njen alibi trden. Če prav razumem,
je g. Doyle vztrajal, da je ne bi puščali same.
Skrbelo ga je, da ne bi storila kakšne neumnosti.
Rekla je celo, da se hoče ubiti.
Kaj se je zgodilo s pištolo? -Izpustila jo je. . .
In jo brcnila pod stol. Ko sem šel ponjo, je bila izginila.
Izginila?
Mozaik se sestavlja. Ste prepričani,
da je ni pobrala, preden je zapustila salon? -Da.
Povsem. -Ni imela priložnosti, da bi se vrnila ponjo.
Koliko je minilo od tedaj, ko sta z doktorjem g. Doyla
pospremila v kabino, do trenutka,
ko ste se vrnili po pištolo? -Pet minut?
V teh petih minutah je nekdo odnesel pištolo,
a to ni bila Jacqueline de Bellefort.
Torej lahko predvidevamo, da je ta oseba
slišala ali videla, kaj se je dogajalo pred tem.
Kaj vas je navedlo k temu? -Sami ste dejali, da pištola
ni bila ravno na očeh. Težko bi jo bilo najti po naključju.
Pred strelom nisem na palubi videl nikogar.
Na kateri strani pa ste bili? -Menda na desnem boku.
Če je bil kdo na levem, ga torej niste mogli videti.
Najbrž res ne. -Je razen stevarda še kdo slišal strel?
Dvomim. Slišati je bilo, kot bi kdo odmašil steklenico.
Ste po tistem, ko ste se umaknili, slišali še kaj?
Tik preden sem zadremal, sem slišal nekakšen pljusk.
Ob kateri uri? -Kako se po francosko reče
zasliševanju z mučenjem? -Odgovorite na vprašanje.
Ob enih, pet do enih, pet čez eno. Kdo bi vedel.
Bi bilo to vse? -Da. Hvala za pomoč, gospod.
Mimogrede. . .
Kdo ste pravzaprav? -Kakšno neumno vprašanje.
Težko prenašate vročino? -Ne, a vseeno hvala za skrb.
Skrajno neotesan mladenič. -Še nekaj, gospodična.
Ste pred tem potovanjem madame Doyle srečali že kdaj prej?
Ne, nikoli.
Hvala. -Nasvidenje.
Nisem bila jaz, verjemita. Razburjena, kot sem bila,
bi lahko ubila Simona, nje pa nisem.
Saj veva, gospodična. -Res?
Da, dokazano je, da umora niste zagrešili vi.
Hvala bogu. Kdo pa je bil?
Na tej točki potrebujeva pomoč.
Razen sebe ne poznam nikogar, ki bi ji želel smrt.
Želela sem si njene smrti. In zdaj je mrtva.
Umrla je natanko tako, kot sem rekla.
Strel v glavo.
Prav sem imela. Tisti večer v hotelu
je res nekdo prisluškoval. Le kdo bi lahko bil?
Ste prepričani, da je bil moški?
Ne, le predvidevala sem. -Naprej.
Doyle je pripravljen. -Je z njim vse dobro?
Nikakor ne. Ustrelili ste ga.
Saj ne bo umrl, mar ne? -Krepak je kot konj.
Spravili ga bomo v civilizacijo,
kjer ga bomo rentgenizirali in primerno oskrbeli.
Vemo, da vaše soproge ni ustrelila gdč. Bellefort.
Imate vi kakšno misel, kdo bi lahko bil?
Je imela sovražnike, je kdo do nje kuhal zamero?
Prvi dan križarjenja sem imel z vašo soprogo glasen pogovor.
Bila je vznemirjena. Dejala je,
da jo vsi sovražijo in da je obkrožena s sovražniki.
Vem, da je pretiravala, a vendarle je mislila
na več kot le eno osebo.
Bilo je ime na listi potnikov. -Katero?
Ni mi povedala. Njen oče je trgoval na borzi.
Marsikoga je spravil ob vse premoženje.
Na ladji je nekdo, čigar oče je bil med tistimi,
ki jih je Linnetin oče spravil na beraško palico.
Vedno je imela grozen občutek, da jo vsi sovražijo,
čeprav je niti ne poznajo. -Imena pa ni omenila?
Gdč. Bourget, kdaj ste nazadnje videli gospodarico?
Nekaj po polnoči, gospod. -In potem?
Potem sem odšla v svojo kabino.
Niste ničesar slišali ali videli? -Kako le?
To mi vi povejte. -Moja kabina je na drugi strani
spodnje palube. Nemogoče je, da bi kaj slišala.
Razen če ne bi mogla spati in bi se povzpela na vrhnjo.
Potem bi morda videla, kako pošast vstopa
v gospodaričino kabino. . .
Rotim vas, gospod. Kaj naj rečem?
Za božjo voljo, pomirite se. Vse bo v redu.
Jaz bom pazil na vas. Nihče vas ničesar ne obtožuje.
Gospod je zelo dober. -Poznate koga, ki je sovražil
vašo gospodarico? -Ne, gospod. Vsi so jo imeli radi.
Je imela vaša soproga s seboj kaj dragocenega nakita?
Biserno ogrlico. -Kaj nam lahko poveste o njej?
Sinoči jo je nosila. -Ste jo videli, ko je šla v posteljo?
Da, gospod. -Kam jo je odložila?
Na nočno omarico. -Je bila tudi zjutraj tam?
Nisem pogledala. Ko sem vstopila v njeno sobo,
sem opazila le to, da je madame mrtva.
Jaz pa sem pogledal. Zjutraj ogrlice na omarici ni bilo.
Mislim, da sem slišala pljusk in bežeče korake.
Ali pa je bilo obratno. -Veste, kdaj je bilo to?
Čez kako uro potem, ko sem legla.
Ali pa kasneje. Nisem prepričana.
Ste že kdaj prej srečali madame Doyle?
Ne, a marsikaj mi je o njej povedala sorodnica
Joanna Southwood. Pa seveda Tim,
ki jo je bil spoznal.
Še eno vprašanje, madame.
Je vaša družina kdaj finančno trpela zaradi kupčij
očeta madame Doyle? -Ne.
Naše finance niso nikoli trpele, le kopnijo pač.
Naša revščina ni bila nikoli melodramatična.
Prebudili so me različni glasovi. Nekdo je tekel,
potem pa sem slišal pljusk. -Ste prepričani,
da niste slišali strela? -Povsem mogoče.
Slišati je bilo sicer, kot bi počil zamašek,
a lahko da je bil strel, pljusk pa je morda le plod
moje domišljije. Človek pač pok zamaška
takoj poveže s tekočino. -In potem?
Potem sem zaspal.
Nekoga sem slišala na palubi, potem pa pljusk.
Veste, ob kateri uri? -Deset čez eno.
Pogledala sem na uro. -Strela niste slišali?
Ne. -Se vam zdi, kaj je utegnilo povzročiti pljusk.?
Da. -Tako? -Natanko vem, kaj je bilo.
Odprla sem vrata kajute. Hči tiste ogabne ženske
s turbanom se je nagibala prek ograde.
Nekaj je vrgla v vodo. -Ste prepričani?
Bi sicer pripovedovala o tem? -Da?
Našli smo jo, polkovnik.
Kaj takega.
Je to pištola, ki ste jo videli v hotelu? -Da.
Dva izstreljena naboja. To je gotovo morilsko orožje.
Pa moje ogrinjalo? Poglejte, v kakšnem stanju je!
Kdaj ste ga nazadnje videli? -Sinoči sem ga imela v salonu.
Poglejte.
Morilec ga je uporabil kot dušilec.
Kakšna nesramnost!
Gdč. Van Schuyler, naju pustite, prosim, sama?
Grof van Mecklemburg bo skrajno nezadovoljen.
To nima nobenega smisla! Če skuša morilec
krivdo naprtiti Jacqueline de Bellefort,
zakaj je potem vrgel pištolo, najjasnejši dokaz, v Nil?
Rekla sem vam, da nisem zapuščala kabine.
Čudno, kajti nekdo trdi, da vas je videl. -Kdo?
Gdč. Van Schuyler. Videla je, da ste nekaj vrgli čez krov.
Je še kaj, o čemer trdi, da je videla? -Nič drugega.
Je pa nekaj slišala: gibanje pred kabino madame Doyle.
Seveda lahko obstaja povsem nedolžen razlog,
da nekdo nekaj vrže čez krov, po drugi strani pa. . .
Je bila ubita z njo? -Da, gospodična.
In mislite, da bi storilka utegnila biti jaz?
Gdč. Van Schuyler je pripravljena priseči,
da je v mesečini prav jasno videla vas.
Jaz tega nisem storila.
Za svet sem bila mrtva. Kot je zdaj mrtva
uboga ga. Doyle. Zločin iz strasti, mar ne?
Tisto dekle, Jacqueline. Napol južnjakinja je, veste.
Po palubi lazi z naperjeno pištolo.
Ali pa g. Doyle. Nor od poželenja,
ki mu polje po žilah. Morda je bila gdč. Robson,
zarjavela devica, ki jo je strast medenih tednov
pognala v brezupno dejanje.
Poznate koga, ki bi si želel smrti madame Doyle?
Tisto de Bellefortovo dekle. Če bi pogledi ubijali. . .
Hvala, gospod. Morda se spominjate
nesreče madame Doyle pri svetišču boginje Hator?
Slišal sem o tem, a takrat sem bil v svetišču.
G. Doyle je omenil, da je na ladji nekdo,
ki sovraži njeno družino. Veste, kdo bi to lahko bil?
Bojim se, da ne. -Ne veste ničesar o poslih,
s katerimi je njen oče uničil kakega svojega tekmeca?
To mi ni znano.
Zakaj bi morilec vzel ogrinjalo pred dogodkom?
Nihče ni mogel vedeti, da se bosta gdč. de Bellefort
in g. Doyle sporekla.
Morda ga je našel, ko je šel po pištolo.
Zakaj ga gospa ni našla, ko ga je že prej iskala?
Ne, prijatelj. To nima smisla.
Ne obupujte. Bomo že prišli temu do dna.
Vem, da bom.
Doyle sprašuje, če lahko vidi gdč. de Bellefort.
Da, pripeljal jo bom. -Prav.
Veste, da se nama je g. Pennington zlagal?
Res? -Rekel je, da je bil v svetišču, ko je kip padel.
Pa ni bil. Sam sem takrat pravkar stopil iz njega.
Naprej.
Pomislil sem, da te morda skrbi.
Hotel sem ti povedati, da je vse v redu.
Do tebe sem se vedel skrajno podlo.
Simon, tako zelo mi je žal.
Kako moreš biti taka? Dobro veš, da jo potrebujem!
Zate mi gre, mama. -Nehvaležnica!
Mar ne veš, kako trpim? -Nenehno me opominjaš na to.
Gospodična, se lahko pogovoriva?
Kar naravnost bom vprašal. Vaša mati pije, mar ne?
Nič ne govorite. Ko sem vaju spoznal, sem ugotovil,
da jo pred nečim ščitite. Kmalu sem spoznal, pred čim.
Prikriti pivci poznajo tisoč premetenih načinov,
kako skriti svojo zalogo. Včeraj ste jo našli.
Ko je mati zaspala, ste steklenice vrgli v reko.
Imam prav? -Vse se je začelo, ko so se njene knjige
nehale prodajati, kar jo je strašno prizadelo.
Povsem se je osmešila. Grozno je bilo.
Ves čas sem jo morala imeti na očeh,
ona pa me je začela sovražiti. -Ubogo dekle.
Za božjo voljo, ne pomilujte me.
Ljudje mislijo, da sem naduta in slabovoljna,
v resnici pa sem pozabila, kako je biti prijazen.
Saj ne boste nikomur povedali? -Ne.
Zdaj pa mi povejte tisto, kar moram vedeti.
Kdaj ste vrgli steklenice čez krov? Deset minut čez eno?
Da, približno takrat. -Kot sem dejal, vas je videla
gdč. Van Schuyler. Ste tudi vi videli njo?
Ne, pa sem s pogledom ošinila krov.
Ste videli koga drugega? Kogarkoli?
Ne, nikogar. -Hvala.
Ukradeni? -Bojim se, da res.
Tisti čudoviti biseri. Se spominjaš zabave,
na kateri so ukradli diamante lady Hooper?
Policija vas je dobro namučila z zasliševanjem.
Ubogi otrok. Grozno nesrečna je videti.
Ne more kar hoditi naokrog in streljati ljudi.
Za koga se pa ima? Za Annie Oakley?
Francozi imajo krvave roke, mi imamo krvave roke,
in nekega dne bomo vsi drago plačali. Vam povem.
Jaz pa pravim, da utihnite in jejte.
Me nisi mogla počakati? Opravek sem imela.
Spominjam se, da sem bral o diamantih lady Hooper.
Kot ponavadi, je mati spet vse pomešala.
Nisem bil navzoč, ko so jih ukradli,
pač pa ob odkritju, da okrog vratu stare vešče
visijo lažni diamanti. Nekateri so mnenja,
da je to sama zakuhala. -Joanna, brez dvoma.
Nje ni bilo tam, mama. -Za pozornost prosim.
Obvestili so nas, da je izginila
biserna ogrlica pokojne ge. Doyle. -Kaj?
Preiskali bomo ladjo, zato bi bil hvaležen,
če medtem vsi ostanete tu. Hvaležen pa bi bil tudi,
če nihče ne bi odklonil osebne preiskave.
Neka dama želi nujno govoriti z vama.
Naj vstopi. -Prosim.
Gdč. Robson. Kaj lahko storiva za vas?
Vi ste jo vzeli? -Ne, pač pa sestrična Marie.
Gdč. Van Schuyler? -Ne more si kaj.
To je njena drobna posebnost. Zategadelj sem tudi z njo.
Kje ste jo našli? -Zjutraj, med njenimi nogavicami.
To je njeno običajno skrivališče.
Vedela sem, čigava je. Hotela sem jo vrniti,
a stevard, ki je stražil, mi je povedal za umor.
Od jutra sem že na trnih. Van Schuylerji
so nekaj posebnega. Škandal bi nastal,
če bi to prišlo v časopisje. Pa saj ne bo, mar ne?
Odvisno, gdč. Robson. -Nikakor ne.
Po svojih najboljših močeh se bova potrudila, gospodična.
Najlepša hvala. -Je že dobro. -Hvala, gospod.
Poirot.
Ponaredek, prijatelj. Začela bova iskati pravo.
Ne verjamem, da jo bova našla v kabini ge. Doyle.
Človek nikoli ne ve, kaj vse utegne najti.
Kapital. Conrad Ferguson je boljševik.
Že od prvega trenutka se mi je zdel sumljiv.
Pa ni le boljševik.
Kaže, da je g. Allerton zelo religiozen.
Lepilo. Sprašujem se, čemu ga ima.
Ne vem.
Gospod Pennington. Parnik Normandija.
Poirot.
Potnike smo preiskali. -In?
Ničesar. Le v torbici gdč. Rosalie Otterbourne
smo našli majhen revolver. -Kako se je odzvala?
Saj ni opazila. Takrat sem ji kazal hrbet.
Nekoga pa še nismo preiskali. -Koga?
Služkinje Louise Bourget. Nikjer je ne najdemo.
Mrtva ni več kot uro. Smrt je nastopila takoj.
Vbod v srce. -S čim?
Z nečim podobnim. -Upam, da ne pogrešate kakega noža?
Mislite, da sem jaz ubil ubogo sobarico?
Nikakor. -Vsi moji noži so tu in v najlepšem redu.
Dobro. -Zdaj pa mi oprostita.
V rokah je stiskala košček bankovca za tisoč frankov.
Kako je že dejala na zaslišanju?
Nemogoče, da bi kaj slišala. Razen če ne bi mogla spati
in bi se vrnila gor. Tako bi morda videla pošast,
ki vstopa v gospodaričino kabino ali odhaja iz nje.
In to se je zgodilo. Vrnila se je na zgornjo palubo
in videla nekoga vstopati v kabino ali odhajati iz nje.
Izsiljevanje. -Morilec vstopi in ji izroči denar.
Medtem ko ga šteje. . .
Gospodični obrekujeta? -Le rdečila sva primerjali.
Kaj je narobe, g. Poirot? -Služkinjo ge. Doyle
so umorili. -Louise?
Videla je nekaj, česar ne bi smela. -Kaj?
Sinoči je nekdo vstopil v kabino madame Doyle
ali pa izstopil iz nje. -Je povedala, kdo?
Rosalie, naju pustite sama? -Seveda.
Zakaj mi ne poveste resnice? -Saj sem vam jo.
Niste povedali vsega, kar ste sinoči videli.
In niste povedali, da v torbici nosite revolver.
Saj ga ne.
Resnico hočem. -In kakšna je resnica?
Sinoči ste videli nekoga prihajati iz kabine ge. Doyle.
Imam prav? -Povedala sem vam, da nisem nikogar videla.
Saj ne nameravate skočiti? -Čemu neki?
Stvari končno dobivajo pravo podobo.
Samo nekaj vprašanj. To je vse, doktor.
Dam vama tri minute. -Hvala.
Ne bom vas dolgo zadrževal. -Kaj pa je?
G. Poirot!
Govoriti moram z vami. Pomembno informacijo imam.
Vem, kdo je ubil Linnet Doyle. -Kaj?
Tudi dokaz imam. -Izvolite, madame.
Moje teorije o prvinski sli so se izkazale za točne.
Strinjali se boste, da je tisti, ki je ubil Louise,
ubil tudi Linnet Doyle. In tega človeka
sem videla na lastne oči. -Videli ste človeka,
ki je ubil mojo ženo? -Pred kosilom je bilo.
Na spodnjo palubo naj bi mi nekdo od osebja
nekaj prinesel. Grem torej mimo kabine,
kar se nenadoma odpro vrata in ven pogleda Louise.
Najbrž je nekoga pričakovala, saj jih je takoj spet zaprla,
ko je videla, da sem jaz. Za to se nisem zmenila.
Šla sem naprej, možak mi je izročil. . . Ko sem se vračala,
sem videla nekoga potrkati na služkinjina vrata
in vstopiti. -Da?
Kdo je bil? -Mar nisem povedala?
Videla sem. . . -Da?
Kaj pa je bilo to? -Ste koga videli? -Ne.
To je Penningtonova pištola. Zadnjič sem ga videl,
kako jo je čistil.
Se vam dozdeva, kako je lahko prišla v tuje roke?
Pojma nimam. -Je kdo vedel, da jo imate?
Tega nisem skrival. -Linnet Doyle še ni bila polnoletna,
ko se je poročila, mar ne? -Julija prihodnje leto
bi jih napolnila 21 . -Bi takrat lahko razpolagala
s svojim bogastvom? -Da, ko bi dopolnila 21 let
ali če bi se poročila. Tako je v oporoki zapisal njen oče.
Vas je njena nenadna poroka kakorkoli osupnila?
Kaj namigujete? -Morda z njenimi posli
ni bilo vse v najlepšem redu. Kar bi utegnila odkriti
ob vrnitvi v Anglijo. To vas je tako prestrašilo,
da ste organizirali naključno srečanje v Kairu.
Nikakor. Njeno pismo je prispelo dan po tistem,
ko sem odplul s Carmanicom. -Zakaj pa so na vaši prtljagi
samo nalepke z Normandije, ki je odplula 2 dni pozneje?
Ni lažjega, kot preveriti listo potnikov.
Sem ste prišli, da bi se izkopali iz kaše.
In ker so bila vaša prizadevanja, da bi madame
podpisala določene dokumente, zaman, ste s strehe svetišča
boginje Hator prevrnili kip, ki je za las zgrešil cilj.
To je noro! -Seveda ste predvidevali, da bodo krivdo
naprtili komu drugemu. A neizpodbitno je dejstvo,
da je bila ženska, ki naj bi povedala ime morilca,
ubita z vašo pištolo. Trije umori, g. Pennington!
Lahko ste prepričani, da bodo oblasti
natančno preiskale stanje premoženja madame Doyle.
Prav!
Vsega je kriva prekleta gospodarska kriza.
Upal sem, da bom z malo sreče lahko vse spravil v red
do trenutka, ko bi sama prevzela nadzor.
A skušnjava z glavo kipa je bila prevelika.
Nesreča je bila! Spotaknil sem se ob svojo palico!
Nisem je ubil! Me slišite? Tega mi ne morete naprtiti.
Razvajen otročaj, hišna zajedavka
in pijana stara vešča. Komu mar njihova smrt?
Skrajno nevljudni ste. -Prihodnost je pomembna,
ne pa preteklost. -Ste vsaj za trenutek pomislili,
da za ubogo služkinjo morda kdo žaluje?
Ali kako se počuti Rosalie? Pa tudi Linnet Doyle. . .
Tako lepa je bila. -Neverjetno, kaj?
Ste vedeli, da je Cornelijinega očeta
Linnetin stari dobesedno uničil, ona pa ponavlja le to,
kako je bila lepa? Neverjetno.
Mar ni prihodnost pomembnejša od preteklosti?
Odlično.
Bi se poročili z menoj?
Kaj? -Vem, da se to ne sklada z mojimi načeli,
a vendarle mislim, da bi se morali. Kaj pravite?
Ostudna misel. -Je to zavrnitev?
Ste trmasti, nezanesljivi, neurejeni in skrajno zoprni.
Že, a razen tega. . . -Vidite?
Vsekakor sem jo očaral. Pogovorit se grem
s staro vrano. Dan vam je pisan na kožo, mar ne?
Vsi cepajo kot muhe.
Pozdravljeni. Naravnost bom povedal. Rad bi se poročil
z vašo sestrično. Sicer sem jo že zaprosil,
pa je na žalost odklonila. A vztrajal bom,
dokler ne privoli. -Zagotavljam vam, gospod,
da jo bom zaščitila pred vašim nadlegovanjem.
Kaj imate proti meni? Saj nisem tako slab.
Anatomsko je vse v redu, vse odlično deluje,
pa tudi precej bister sem. Kaj je torej problem?
Vaš družbeni položaj. -Razumem.
Cornelia, si se do mladeniča razposajeno vedla? -Ne.
Seveda ne. -Sestrična pravi, da nisem dovolj dober za vas.
Prišteva me med živali. Ja takšno tudi vaše mnenje?
Saj ne gre za to. . . -Da?
Mar ni čudovita?
Ekscentričen je. A to je v družini.
Kljub naslovu ima precej svobodomiselne nazore.
Naslovu? -Da. Lord Dawlish.
Mar niste vedeli? Valja se v denarju,
komunist pa je postal na Oxfordu.
Lord Dawlish? -Njegovo fotografijo sem videl v časniku
v časopisu, našel pa sem tudi njegov pečatni prstan,
z grbom rodbine Dawlish. On je, zagotavljam vam.
Neizmerno sem vam hvaležna, g. Poirot.
G. Allerton, nadvse rad bi se pogovoril z vami.
Kaj lahko storim za vas? -Ničesar,
le sedite in poslušajte me. -To znam zelo dobro.
Od začudenja vzkliknem vselej ob pravem trenutku.
Nadvse dobrodošlo. Hvala.
Začnimo z vašo sestrično Joanno Southwood.
Zadnja tri leta se je Scotland Yard
ukvarjal s krajami draguljev. Metoda je bila vselej enaka:
zamenjava originala s ponaredkom.
Gdč. Southwood je kmalu zbudila pozornost.
Žrtve so bili namreč njeni prijatelji ali znanci.
Kmalu je postalo jasno, da tega ni počela sama.
Imela je draguljarja, ki je izdelal ponaredke,
z originali pa jih je zamenjal nekdo drug.
A identiteta slednjega je ostala skrivnost.
V veliko pomoč pa so mi bila spoznanja zadnjih nekaj dni:
vaša navzočnost na eni od zabav, ko se je zgodil rop,
vaše nezadovoljstvo z mojo tukajšnjo navzočnostjo
in izginotje biserne ogrlice Linnet Doyle.
In kaj sem ugotovil? Da so bili ukradeni biseri,
ki jih je nekdo potem tudi vrnil, ponaredki,
s katerimi je že prej nekdo nadomestil prave.
Gdč. Southwood je imela obilo priložnosti
preučiti prijateljičine bisere in izdelati ponaredek.
Treba je bilo le počakati na primeren trenutek,
da vi opravite zamenjavo. Ko ste izvedeli,
da bo ga. Doyle medene tedne preživela v Egiptu. . .
Kaj bi si želeli boljšega? Gdč. Southwood
vam pošlje ponaredek, skrit v knjigi,
vi pa morate samo počakati na primerno priložnost.
Naposled opravite zamenjavo, se vrnete v svojo kabino,
ter bisere s pomočjo lepila skrijete v rožni venec.
Na žalost pa ste se za dejanje odločili isto noč,
ko je bila ga. Doyle umorjena. Na vašo še večjo nesrečo
pa vas je nekdo videl zapuščati njeno kabino.
Ne boste vzkliknili od začudenja, g. Allerton?
Kdo me je videl? -Gdč. Rosalie Otterbourne.
Vam je povedala? -Ne. Ko sem jo privil,
se je zlagala. -Zakaj?
Najbrž je menila, da je moški, ki ga je videla, morilec.
Menda ne mislite. . . -Je bila madame Doyle
živa ali mrtva, ko ste ukradli ogrlico? -Ne vem.
Prav zares ne vem. -Ste slišali njeno dihanje?
Ne bi mogel reči. -Poslušajte, mladi pridanič.
G. Poirot lahko proti vam zgradi tako trdno obtožbo,
da boste viseli, preden preštejete do tri.
Nikogar nisem umoril! Priznam,
da sem zamenjal bisere, morilec pa nisem. Prisežem.
Zagotavljam vam da bi bil primer prav čeden.
Glejte, da v rožnem vencu ne najdem ničesar,
ko ga preiščem. In če bo gdč. Otterbourne vztrajala,
da na palubi sinoči ni videla nikogar, primera ne bo.
Bisere je vzel kleptoman, ki jih je tudi že vrnil.
Ne vem, kaj naj rečem, gospod P. -V teh okoliščinah,
gospod A. , bo še najbolje, če ne rečete ničesar.
Tako, zdaj moram pravo le še vrniti g. Poirotu.
Zakaj niste povedali, da ste me videli?
Utegnili bi vas osumiti. -Se vam nisem zdel sumljiv?
Ne. Vedela sem, da ne bi mogli nikogar ubiti.
Samo beden tat sem.
Bojim se, da ste me napak presodili.
Timothy.
Gospodična, gospodje. Z veseljem vas obveščam,
da je slika zdaj končno povsem jasna.
Komaj čakam, da vam vse pojasnim.
Ne vem, kako sem sprva sploh dopustil misel,
da je bil zločin naključen. Nasprotno, vsaka podrobnost
je bila načrtovana. Celo uspavalo v mojem vinu.
Uspavali so me, da se ne bi vpletel v dogodke tiste noči.
Zlahka je bilo vsuti uspavalo v mojo steklenico vina,
ki stoji na mizi v obednici. Postal sem zaspan.
Pa tudi vroč dan je bil. Uspavalo je moralo biti
v steklenici že pred večerjo, a tedaj na to nisem pomislil.
Vnaprej izdelano mnenje se je prvič zamajalo
ob najdbi revolverja v Nilu. Če bi imel prav, bi revolver
nikoli ne bil vržen čez krov. Ogrinjalo okrog pištole
priča, da je nekdo streljal skozenj, a strelna rana
je bila ožgana. To pomeni, da je nekdo streljal od blizu.
Vemo, da ogrinjalo ni bilo uporabljeno, ko so streljali
na vas, g. Doyle, saj to lahko potrdita dve priči.
Pasti je moral torej še en strel,
o katerem pa nismo vedeli ničesar.
Potem sem se posvetil stekleničkama laka za nohte.
Madame Doyle je vselej uporabljala lak
temno rdeče barve. V steklenički z rožnatim
pa je bilo nekaj kapelj svetlo rdečega
in iz nje je prihajal vonj po črnilu. Sled je vodila
k robčku, na katerem so bili prav tako svetlo rdeči madeži,
robčku, v katerega je bil revolver zavit.
Potem pa se je zgodilo nekaj, kar je odpihnilo vse dvome.
Služkinjo sem vprašal, če je karkoli videla,
je odgovorila: Nemogoče, da bi karkoli slišala.
Razen če ne bi mogla spati in bi se vrnila gor.
Takrat bi morda videla pošast, kako vstopa v kabino
moje gospodarice ali izstopa iz nje. -Zakaj je to rekla?
Če je poznala morilca, zakaj tega ni bodisi povedala
bodisi od krivca zahtevala denarja? Zakaj?
Razlog je lahko le eden: namigovala je na morilca,
torej je moral biti takrat navzoč.
Obtožujete mene? -Čemu bi jo ubili vi?
Pa vi, g. Doyle? Priče prisegajo,
da pred prepirom niste zapuščali salona,
ko pa so vas ranili, je bilo to tudi fizično nemogoče.
Torej mora biti krivec dr. Bessner.
A čemu bi služkinja namigovala nanj, saj bi se z njim
lahko kadarkoli pogovorila? Ostane nam torej le en človek,
ki so mu bile namenjene njene besede.
Simon Doyle.
Kaj takega.
Čista neumnost.
Nenehno je bil kdo pri vas, zato morda ne bi več imela
druge priložnosti. -Gospod, rotim vas.
Vidite, kaj se dogaja? Kaj naj rečem?
Pomirite se. Vse bo v redu. Jaz bom pazil na vas.
To je bilo zagotovilo, ki ga je hotela.
Nemogoče, saj se ni mogel gibati. -Natanko tako.
Vaše besede so nezaslišane. -Kako je bilo v resnici?
Gdč. de Bellefort! -Ustrelila te bom kot psa!
G. Ferguson!
In potem? -Odpeljite jo v kabino
in ne puščajte je same. -Jaz bom ostala z njo.
Pokličite dr. Bessnerja, da me pregleda.
Vse te kabine so bile na levem boku ladje.
Kabina vaše soproge pa je bila na desnem.
Za svojo edino priložnost ste potrebovali le nekaj minut.
Ni se zgodilo tako, kot trdijo priče.
G. Allerton je slišal pok in pljusk. Pa še nekaj:
bežeče korake. Kdo bi lahko tekel po desnem boku ladje?
Nihče razen Simona Doyla. -Ste si vse sami izmislili?
To so neumnosti in nesramno obrekovanje.
Videti je bilo, da je bil zločin naključni dogodek.
Pa ni bil. Rdeče črnilo se ni po naključju znašlo
v vašem žepu. Tudi revolver ni po naključju
pristal pod mizo. -Jacqueline? -Da. Kdo je dal gospodu alibi?
Jacqueline, ko je streljala vanj.
In kdo je dal alibi njej? -Vi, gdč. Robson,
ko ste na njegovo vztrajanje ostali pri njej vso noč.
Umor z vsemi potrebnimi lastnostmi: na eni strani
Jacqueline, ki naredi hladnokrven načrt,
na drugi pa mož dejanj, ki ga izpelje.
Bila sta ljubimca in sta še. To pojasni vse.
Potem pa je šel vajin načrt po zlu, mar ne, g. Doyle?
Služkinja vas je videla in namignila, da hoče denar,
če želite, da bo držala jezik za zobmi.
Uspelo vam je obvestiti Jacqueline. Povedali ste ji,
kje doktor hrani skalpele.
Skalpel vrne na svoje mesto ter malce pozno in zadihana
prihiti v obednico. Vednar še vedno ni vse v redu.
Videla jo je madame Otterbourne, ki je prihitela,
da bi naju obvestila o tem. Povzdignili ste glas:
Videli ste človeka, ki je umoril mojo ženo?
Ker so bila vrata odprta, ste svojo sodelavko
lahko opozorili na nevarnost. Bliskovito se je odzvala.
Spomnila se je revolverja gospoda Penningtona.
Pritihotapila se je za zaveso in. . .
Rešena je bila še ena težava. Imam prav, g. Doyle?
Kaj je bilo s prvo kroglo, ki jo je izstrelila?
Vam je mačka pojedla jezik, g. Doyle? Zofo je zadela.
Izvlekli ste jo in vrgli skozi okno ter jo nadomestili
z novo, da bi kazalo, kot bi bilo streljano dvakrat.
Mar ni tako, g. Doyle? Zločin je bil skoraj popoln.
Ubijete soprogo, podedujete njen denar,
potem pa se čez čas poročite s svojo pravo ljubeznijo.
Kaže, da ste pomislili na vse, razen na eno stvar.
Na Hercula Poirota.
Žal mi je.
Dajte no, g. Doyle. Tukajšnji krvnik je zelo učinkovit.
Mehanizem deluje kot ura.
Na smrt ga ljubim. Ne morem si pomagati.
Za ljubezen človek stori marsikaj.
Vse sva izpeljala zelo previdno.
Potem pa gre in z njeno krvjo na steno napiše črko J.
Neumno, a tak pač je.
Kljub temu bi nama lahko uspelo.
Dokler vama Louise Bourget ni pokvarila načrtov.
Da. Še zdaj ne morem verjeti, da sem to storila.
Potem pa še madame Otterbourne.
Zastrašujoče preprosto je ubijati ljudi, g. Poirot.
Človek dobi občutek, da to ni nič takega.
Tisti večer pred hotelom niste nikogar videli, mar ne?
Samo vašo pozornost sem hotela odvrniti.
Se spominjate, ko sem dejala, da moram slediti svoji zvezdi?
Zdaj je zgorela, mar ne?
Najbrž ste veseli, da se vračate domov?
Ne vem, če ga še imam. A kljub temu hvala.
Se bo že kako znašel. -Da.
Gospodična.
Čudovito novico imam. Odločila sem se, da se poročim.
Res čudovita novica. Kdo je srečni mož?
Dr. Bessner. -Bessner?
Sinoči me je zaprosil. Nadvse ljubezniv je.
Pri delu mu bom pomagala. Naučil me bo vse o nevrozah.
Čestitam, gospodična. -Jaz tudi. -Hvala.
Je vaša sestrična o tem seznanjena? -Navdušena je.
Tudi vam čestitam, dr. Bessner. -Hvala.
Zelo srečna sva. -Da.
Žal mi je.
Nisem ravno izkušen v teh rečeh.
Mislil sem, da dobro kaže. -Se zgodi, g. Ferguson.
Bolj pogosto, kot bi človek mislil.
Nasvidenje. -Nasvidenje.
Kdo bi si mislil, da se bo zgodilo kaj takega.
Sami ste dejali, da življenje ni pravično.
Pozdravljen, Simon. -Spet sem vse pokvaril, kaj?
Vse priznal... Žal mi je.
Igrala sva nevarno igro in izgubila, to je vse.
Ga lahko poljubim? Ne vem, če bo še kakšna priložnost.
Zbogom, dragi.
Saj veš, kako te ljubim.
Zbogom.
Vraga, kje jo je dobila?
Dve je imela. Ob preiskavi jo je podtaknila
v vašo torbico. Ko vas je obiskala v kabini,
pa jo je vzela nazaj.
Ste vedeli?
Ni vedno tako preprosto.
Prevod: R. H.